Az öngól
-----------

   K.    F.   már  közel  negyed  órája
várakozott    a    piros    7-es   busz
Felszabadulás  téri  megállójában. Nyár
közepe  volt,  a  nagy  hőségtől  és  a
várakozás    unalmától    az    emberek
idegesebbek    voltak    a  kelleténél.
Türelmetlenül    toporogtak    miközben
homlokukon     kövér    verejtékcseppek
csillantak  meg  a kegyetlenül tűző nap
fényében.  A  láthatáron  megjelent egy
kék  színű  BKV  busz,  mely a melegtől
vibráló   levegőben  szinte  délibábnak
tünt.  A  várva  várt  jármű  lassított
majd    hangos  fékcsikorgás  közepette
megállt.  Az  ajtók  nagy  csattanással
kivágódtak  és az embertömeg kiáramlott
az  utastérből.  Miután az utolsó ember
is   leszállt  mintha  egy  láthatatlan
startpisztoly    dördült  volna  el,  a
felszállók  valósággal  megrohamozták a
buszt.  K.F.  viszonylag  közel állt az
ajtókhoz    de  ahhoz,  hogy  sikeresen
feljusson  még  így  is  kénytelen volt
maga  elől  félrelökni  egy idős nénit.
Miután    felgyürkőzött    a    buszra,
megszokott    tartózkodási  helye  felé
igyekezett,  amely a busz közepén volt.
Itt  a  két  ülés  között biztonságosan
elhelyezhette      aktatáskáját,    így
mindkét  kezét  szabaddá téve nyugodtan
utazhatott.  Másrészt,  ha aktatáskáját
szándékosan    itt  felejti  az  ülések
rejtekében,    nem    tünik    fel   az
embereknek    a  gazdátlan  csomag.  Az
ajtók  időközben  bezáródtak  és a busz
elindult  a  következő:  a  Blaha Lujza
téri    megállója    felé.  Az  emberek
lökdösődtek,  egymás  lábára  tapostak,
még  egy  gombostűt  sem lehetett volna
leejteni    olyan    nagy   tömeg  volt
összezsúfolva.  K.F.  mindezek ellenére
nagyon  élvezte ezeket az utakat melyek
tulajdonképpen   munkájához  tartoztak.
Már    közel  négy  éve  dolgozott  egy
különleges      szervezetnél    melynek
feladata  abból  állt,  hogy megoldja a
föld        túlnépesedéséből      adódó
problémákat.  Ez a szervezet nemzetközi
hálózattal  rendelkezett és azoknban az
országokban   ahol  működtek  mindenben
szabadkezet      kaptak    az    ország
államvezetési  szervezetétől. Az óriási
mértékben  felgyorsult túlnépesedés elé
különböző,  sokszor tisztességesnek nem
nevezhető  módszerekkel próbáltak gátat
emelni.    K.F.    végrehajtó  szerepet
töltött  be  a  szervezetnél, jelenlegi
megbizatása    abban   állt,  hogy  egy
aktatáskában    elhelyezett   időzített
bombával    repítsen   a  levegőbe  egy
zsúfolt    tömegközlekedési    járművet
valamennyi    utasával   együtt.  Ennek
következtében  ha  kis mértékben is, de
csökken    a    népesség,   valamint  a
robbanás     után    keletkező    károk
helyreállítása      alkalmi    munkások
foglalkoztatását  teszi szükségszerűvé,
így        valamelyest    enyhítve    a
munkanélküliség  égető  problémáján. Az
a  tudat,  hogy ártatlan emberek életét
kell  kioltania, cseppet sem zavarta őt
munkájában.    "A   cél  szentesíti  az
eszközt"      jelmondattal    nyugtatta
lelkiismeretét.       K.F.    számzáras
táskáján    beállította    a  szükséges
kombinációt    így    indítva    el  az
időzített  bomba  óraszerkezetét. Annyi
időt   hagyott  a  robbanásig,  hogy  a
következő  megállónál  még legyen ideje
leszállni.  Ezekután  elindult  a hozzá
legközelebb  lévő  ajtó  felé.  De  nem
volt    szerencséje,    félútig  jutott
amikor    az   elötte  lévő  embertömeg
áthatolhatatlan   falat  képezve  útját
állta.  Hiába  küszködött,  furakodott,
az  ajtóhoz  nem  sikerült eljutnia. Az
ujonnal  felszállók  pedig  újra a busz
közepe  felé  sodorták. Tudta, hogy már
nincs  ideje  arra,  hogy  a  következő
megállónál  leszálljon.  Ennek ellenére
sem    veszítette  el  lélekjelenlétét.
Saját    hibájából    került    ebbe  a
kényszerű    helyzetbe,  bár  kiképzése
során    már    erre   a  veszélyre  is
figyelmeztették.           Lassúságának
köszönhetően  túl sok időt vesztegetett
el  és  jegyet lyukasztania is teljesen
felesleges       volt.    Az    órájára
pillantott,  még két perce volt a bomba
felrobbanásáig.    -"Mindenképp  vissza
kell  jutnom  a táskához, -határozta el
magában-  hiszen csak akkor van esélyem
a   túlélésre  ha  sikerül  az  ablakon
kihajítom  azt  az  istenverte bombát."
Legszivesebben  megállította  volna  az
időt  amelytől  most  az  élete függöt.
Nagynehezen        visszavergődött    a
táskájához,  most  már  erélyesebb volt
haladás  közben  mint  amikor  le akart
szállni,    ez   kishíján  verekedéshez
vezetett.    De    most  nem  volt  idő
ilyesmire,  sokkalta fontosabb dologról
volt  szó.  Még  egy  perc  volt  hátra
amikor    visszaért;    ettől    kicsit
megkönnyebbült.    -Egy  perc  rengeteg
idő,  ezalatt  biztosan  sikerülni fog,
sikerülnie   kell  -  bíztatta  önmagát
gondolatban.      Előszór    a    hozzá
legközelebbi  ablakot próbálta kinyitni
eredménytelenül,        ekkor      csak
nyugtalanságot   érzett.  De  amikor  a
második   ablaknál  sem  járt  sikerrel
kezdett      eluralkodni    rajta    az
idegesség.        Remegő      kezekkel,
kimelegedve   próbálkozott  a  harmadik
helyen  de  a zár itt sem engedett. -Az
nem  lehet,  hogy  az egyik ablakot sem
tudom    kinyitni    ezen  az  átkozott
buszon.-    Kiabálta,  miközben  teljes
erejéből  az  ablakot feszegette. Mikor
belátta,    hogy   a  gyilkos  tehertől
sehogyan       sem    tud    szabadulni
pánikhangulatban  ordítozni  kezdett. -
Emberek  bomba van a buszon ! Szóljanak
a  sofőrnek, hogy állítsa meg a buszt !
-  A körülötte állók miután végignézték
K.F.        hiábavaló      abéaknyitási
kisérleteit,    meg    voltak  győződve
arról,  hogy  őrülttel  van  dolguk.  -
Szegény    bolond    -  súgta  oda  egy
távolabb  álló  asszony a barátnőjének.
Az  emberek  szánalmat  tükröző  arccal
bámultak   K.F.-re  aki  a  saját  maga
álltal  állított  csapdába  esett. K.F.
az  emberek közönbösségét látva ököllel
ütlegelni  kezdte  azokat  akik  a keze
ügyébe  estek.  Még  egy utolsó kiáltás
hagyta  el  a torkát - Isten barmai hát
nem értitek, hogy felrobbanunk ?!


   A         délutámi    hírek    rövid
összefoglalójából:

   ...  a detonáció rombadöntötte az út
menti  házakat, az anyagi kár jelentős,
az  emberáldozatok  száma meghaladja az
ötszáz      főt.    A    helyreállítási
munkálatokhoz    emberek  jelentkezését
várjuk az alábbi helyeken...



          Vége


   Ui.:    Kedves    olvasó   nem  kell
aggódnia,  ez  a történet nem játszódik
annyira    távoli  jövőben  mint  ahogy
goldolná...
