       Nyári emlékek

   Emlékszem    tavaly    nagyon  meleg
nyarunk    volt.  A  kutyám  a  rekkenő
hőségben  úgy  gondolta, hogy befekszik
egy  autó  alá  hűsölni.  Szegényt  már
annyira  gyötörte  a forróság, hogy nem
volt  türelme  ahhoz, hogy kivárja amíg
megáll  az  autó, amit  hűsölés céljára
kiszemelt magának.
 A hangos fékcsikorgás és az azt követő
puffanás,    valamint    a   szerteszét
záporozó  húscafatok látványa rémálmaim
visszatérő    elemei.  A  kutyámat  ért
baleset   annyira  nagy  hatással  volt
rám,  hogy  azóta  csak halakat tartok,
de  a biztonság kedvéért azokat is csak
konzervdobozban.


   Emlékszem    tavaly    nagyon  meleg
nyarunk  volt.  Épp  az  utcán sétáltam
amikor  váratlanul egy hangos csattanás
kiséretében  a  fejemre  zuhant egy Lee
Cooper  emblémával elátott görögdinnye.
  Először, azt hittem, hogy egy nagyobb
testű          madár        részesített
megtiszteltetésben,  de aztán rájöttem,
hogy  mégsem. Az első reakcióm az volt,
hogy   csendre  és  rendre  intettem  a
szemtelen  dinnyét,  majd tájékoztattam
az  utcán  történő kultúrált viselkedés
szabályairól.    Ő    persze   az  első
pillanattól  kezdve tagadta azt, hogy a
fejemre  esett  volna. Erre én közöltem
vele,   hogy  nem  ejtettek  a  fejemre
(csak    egy  dinnyét)  így  hát  hiába
próbál  tagadni.  Elkezdtünk veszekedni
melynek      során    felindultságomban
többször    dinnyének   neveztem,  csak
utólag  gondolkoztam  el azon, hogy ezt
tulajdonképpen  bóknak  is tekinthette.
Végül  ez  a kellemetlen incidens azzal
zárult,        hogy    kicseréltük    a
betétlapjainkat.


   Emlékszem    tavaly    nagyon  meleg
nyarunk  volt. A strandon elhatároztam,
hogy  kipróbálom  a  toronyugrást. Hogy
elhatározásomnak     eleget     tegyek 
felmásztam  az  ugrótorony  legmagasabb
szintjére.   Mikor  lepillantottam  egy
kicsit  meghült  a  vér az ereimben, az
emberek  hangyáknak tüntek számomra, az
autók, pedig  mintha  matchbox méretűre
zsugorodtak  volna.  Amint  alaposabban
megfigyeltem    az    ugrótorony  körül
összegyűlt   embertömeget  észrevettem,
hogy  szinte  mindannyian integetnek és
kiáltoznak  felém. Büszkeség öntötte el
a  szívemet  -  még le sem ugrottam, de
máris  hősként  ünnepelnek  - gondoltam
és    visszaintegettem   nekik.  Néhány
percig    koncentráltam,    (ebben  egy
kicsit   megzavart  az,  hogy  távolról
egyre  erősödő  szirénázást  hallottam)
majd  egy  mély  lélegzetvétellel  és a
gumikacsámmal  a  derekamon leugrottam.
Tisztán  emlékszem  arra,  hogy zuhanás
közben    mint  egy  filmen,  lepergett
lelki  szemeim  előtt életem története.
Erről,   mintha    már  olvastam  volna
valahol,  de  hogy hol az nem jutott az
eszembe.    Nem   volt  sok  időm  ezem
gondolkozni,  ugyanis  egy hangos robaj
kiséretében    becsapódtam.  Néhányszor
még   felpattantam,  ami  igen  megrázó
élmény    volt,    de   végül  nyugalmi
helyzetbe  kerültem  a  medence  alján.
Egy   idő  után  már  kezdett  gyanússá
válni,  hogy feltünően sokáig bírok víz
alatt    tartózkodni.   A  mentőautóban
közölték  velem,  hogy  mivel a medence
nem    volt    feltöltve    vízzel    a
mutatványom        könnyen     tragikus
kimenetelű  is lehetett volna. - Ugyan,
engem    kemény    fából    faragtak  -
gondoltam,  de azért nem szálltam velük
vitába.    Tulajdonképpen   elég  simán
megúsztam  ezt a kis balesetet, egyedül
csak  a  medence  csontom repedt meg, a
többi  kivétel  nélkül  eltört.  Ha  ez
ugrás  előtt nem felejtem el felvenni a
három  dioptriás  úszószemüvegem, akkor
mindem  bizonnyal  sikerül  megkímélnem
magam ettől a kellemetlenségtől.

Emlékszem tavaly meleg nyarunk volt.

                           F.S.

